The Lover 03 Překlad a korektura: Sonney
Život je série rozhodnutí.
Jakmile ráno otevřeme oči, otevírá se před námi moře možností.
Mám už vstát?
Nebo si ještě přispím? Od těch drobných otázek všedního dne
až po velká životní rozhodnutí.
A mezi těmito rozhodnutími
jsme učinili jedno tak trochu unikátní.
Nejsme sezdaní, ale žijeme spolu.
Kdykoli se můžeme rozejít, jako by náš vztah nic neznamenal,
ale rozhodli jsme se budit se a usínat spolu.
Jsme páry, které spolu žijí.
Začíná náš další společný den.
- Tak já jdu! - Počkej, počkej!
Koukni, jak seschle vypadáš, proč se nemažeš? Ukaž.
Teď vypadáš jako člověk.
Běž.
- Běž. - Smrdí to jak hovno.
- Co jako? - Čuchni.
No fakt!
Fakt to smrdí jako hovno.
Hovno prostě.
Pojď sem, potřebuješ nagelovat vlasy.
- A ty snad máš gel? - Pojď sem.
Co je?
Ježíš, co děláš, ty pako? Fujtajbl.
Miluju tě!
Říká se, že láska se časem vytrácí,
ale spíš to vypadá, že s každým dalším společným dnem je upřímnější.
Jenže občas můj chlap upřímnej není.
Například dneska.
Hej, Jung Young Joone!
Co je? Vypukla válka?
- Použils mou kosmetiku, co? - Tvoje šminky?
- To teda ne. - No určitě.
Tak proč vidím dno u krému, kterej jsem si koupila minulej tejden?
- To fakt nevím, já ho nepoužil. - Hodláš to teda dál zatloukat?
Přiznej se, dělej!
Já to neudělal!
Nepoužil jsem ho! Nepoužil.
- Vypatlala sis ho sama, ani sis nevšimla. - Nechtěla jsem to vytahovat,
ale na víčku byl chlup, tmavej a kudrnatej.
Ten je určitě tvůj.
Rozhodně ne, ten dokonce křičí: Ahoj, jsem Young Joonův chlup!
Tak jo, přiznávám, použil jsem ho. Jednou. Ty naděláš s krémem.
Víš vůbec, kolik to stojí? Vyhlazuje vrásky, je děsně drahej!
Fakt?
- No jak se tak dívám, je takovej hlaďounkej. - Proboha!
Ty sis tím namazal nádobíčko?
Protože potřebuje péči, ale hele,
teď už chápu, proč jsou ženský tak posedlý kosmetikou.
To mi zaplatíš. Zaplať mi to!
Sebrals mi z peněženky prachy, že jo?
To teda vůbec a zamysli se, z čeho mě obviňuješ.
Zbláznil ses? To byly peníze, co jsem včera vybrala na domácnost.
- Říkám, že jsem je nevzal. - Máš tři sekundy.
- Já to nebyl. - Raz,
dva, tři!
Moc se omlouvám, fakt jsem je vzal, ale já tu figurku hrozně chci.
Jenže stojí tisícovku a já měl jenom stovku, tak jsem si půjčil.
Chtěl jsem ti to vrátit, nevzal jsem je, jenom jsem si půjčil.
Zlato moje, slituj se nade mnou svým velkým srdcem, ne svýma velkýma kozama.
Miláčku...
- Hele, vrať mi moje prachy, kde jsou? - Ty peníze?
Kam jsem je dal?
Ježíš, co děláš?
- Co děláš? - Vydrž.
To nemáš žádnou úctu k Shin Saimdang?
Právě naopak, myslel jsem, že jí tam bude hezky teploučko.
Když potřebuješ peníze, prostě si o ně řekni, nejseš přeci děcko.
Fakt?
Dej mi tisícovku, chci si koupit figurku.
Přeskočilo ti? Víš, kolik můžu za tisícovku nakoupit surovin?
Vždyť jsi řekla, že mi je dáš. Dej mi je!
Nedám.
Co ten drobák?
Tys vybral i prasátko?
Ne, to je moje. Když jsem si byl včera pro cigára, zbyla mi pětka.
A kde bys ty vzal peníze? Musels vybrat to prasátko.
No i kdyby ne, kdo ji najde, je jeho!
Co je? Nemáš tady rozhazovat drobáky.
Takže je všecko, co spadne na zem a zakutálí se, tvoje?
- Jo! A co jako? - Jako fakt?
- Co děláš? - Kutálím se.
Jsem taky tvůj.
Jejky, jsi můj?
Vážně?
Ještě se kutálej.
Společný život ůže smazávat hranice
a aniž bychom si to uvědomili, začínáme sdílet všechno možné.
Ale nehledě na to, jak dlouho spolu žijeme,
jsou věci, které se sdílet nedají.
Bože, říkal jsem jí, že je potřeba doplnit ručníky v koupelně.
A už tam zase nejsou.
Měla je vyprat.
Bože, to je vopruz.
Co to vůbec je?
Utěrka...
Dekorace?
Nebo takhle
a při pití...
Nemám tucha, co to je.
To asi nebude ono...
Oh Do!
Tys spal?
Mohls aspoň vyžehlit. Vyspáváš, abys mohl zase celou noc hrát videohry, co?
Počkej.
Kde mám takový ty, co byly tady?
Takový malý...
Tohle?
- No fuj! - Co?
Co s tím děláš?
To je vložka!
- Úplně očividně! Vložka, když mám krámy. - Tohle je vložka?
Jo, látková na opakovaný použití. To neznáš?
Cos s ní dělal? Ptám se, cos s ní dělal?
- Dělal sis to s ní? - Ale fuj! I když si myslíš, že...
No vážně, nechutný.
- Tak co teda? - Co jsem s tím měl dělat?
- Viděl jsem to prvně v životě. - To je hnus, byla vypraná.
A ty sis to strkal do ksichtu, to je naprostej hnus. Fuj, fuj!
Hnus! Musím to vyprat znova.
Doo! Vždyť to voní po aviváži!
I přesto, že spolu díky společnému životu sdílíme spoustu věcí,
v takovýchhle chvílích mi dochází, že nemusí vědět úplně o všem.
Samozřejmě, že mám věci, kterých se nedokážu jen tak zbavit.
Každá žena něco takového má.
Bude mi to malý? Nebo ne?
Man Goo, pověsil jsem prádlo, dej mi dvě stovky.
Počkej, co ty na to? Slušely by mi?
Moc hezký, dej mi dvě stovky, šup.
Obleču si je a chci upřímnej názor.
Oukej.
- Žádný prachy ti nedám. - V poho.
Tadá! Tak co? Slušej mi?
Babča se tu natřásá v šatech, co jí ani neslušej.
Řek jsem ti názor, dej mi prachy. Dvě stovky.
Promiň, nic nemám, dneska jsem si zapomněla vybrat.
Sleduj ty švy na bocích a zadku.
Vsadím svoje jmění, že nepřežijou den.
Svoje jmění? Vždyť nemáš žádný prachy.
Podle mě seděj perfektně. Jsou malý?
Jako že kurva malý.
Já věděla, že tohle přijde.
Ale byly ve slevě, ani je nemůžu vrátit.
Proč si kupuješ něco, co ti ani nesluší.
My holky to tak prostě občas děláme.
Kupujeme si oblečení bez vyzkoušení.
Fakt jsou mi malý?
Nech mě bejt!
Jak kňourá, ježíš.
Taková škoda.
Co s nima?
Když v nich nemůžu ven, nechám si je na doma.
Tahle prachovka je super.
Heboučká.
A jemná.
Běž to dělat tamhle. Tam je taky naprášeno.
Tady je ale hrozně prachu.
Joone, řekni fanynkám, ať ti nedávají tyhle polštáře.
Strašně blbě se čistí.
A tahleta váza, tam je toho vždycky nejvíc.
Počkej, přestaň.
Co děláš s tou knížkou?
Hleď si svýho.
Proboha!
Říkala jsem ti, že si máš ty komixy po dočtení uklidit.
- Co je? Bouchl ses? - V pohodě. Pokračuj.
Ježíš, ty seš protiva.
Co děláš?
Hned teď tady?
Co to má bejt? To jsou moje trencle?
Jo, já mám všecky v prádle, tak mám zatím tvoje.
Tyhle ale nejsou vypraný.
Ne? Tak já je pak vyperu.
Nech mě. Takhle fakt ne.
To není normální. Uklízej si.
A co? To mám jako chodit naostro?
Ale jsou věci, kterých se nemůžu jen tak vzdát.
On by byl sice rád, ale já se těch šatů zatím zbavovat nechci.
A co se jeho týče, taky má pár věcí, kterých by se měl zbavit,
ať jsou to doopravdy věci, nebo emoce.
- Dneska je fakt krásně. - Tak si tu deku vytřepej.
Musíme to udělat spolu.
Drž to pořádně, nebo poletíš.
Jako nejradši bych fakt odletěla. Vždyť ani nemáš žádnou sílu.
Říkáš, že jsem slaboch?
To seš, konec srandiček, jdeme na to.
Fajn, na tři. Raz, dva, tři.
Miluju ten zvuk.
Raz, dva, tři!
Dneska je tak krásně.
Je tu dost naprášeno.
- Dobrý den. - Dobrý den.
- Dobrej.
Taky jste tu kvůli peřinám.
Jdeme na to.
Drž to pořádně.
Raz, dva, tři!
Hwan Jongu, máš takovou sílu! Skoro jsem to neudržela.
Ale prosím tě, mám sílu jako kdokoli jiný.
Co to povídáš, Hwan Jongu?
Co to mělo být?
Jsou rozkošní.
- Znova, znova. - Jistě, jsou mladí.
Ještě jednou, na tři.
Pomalu. Raz, dva, tři!
Ty zmetku!
Proč to tak přeháníš? Hrabe ti?
Ještě jednou.
Raz, dva, tři!
Skoro mám strach, že to roztrhneš, jakou máš sílu!
Mám namoženou pravačku, tak používám spíš levou, to mám takovou sílu?
Hroznou sílu!
- Tak šup. - Raz, dva, tři!
Co furt děláš?
Já tě fakt zabiju...
Neřvi na mě před cizíma lidma.
- Trošku jemněji. - Ne, ty to musíš pořádně držet.
Probuď se už.
- Přestaň na mě tupě zírat a prober se. - Raz, dva, tři!
Raz, dva, tři!
Ty jsi takový silák.
Musíš s tím bouchnout do strany, ne doprostřed. Takhle.
No jo, tak fajn.
Raz, dva, tři!
Au, moje rameno.
- Pomalu. - Ježíš dělej a neokecávej to furt.
- Bože, au. - Raz, dva, tři!
Raz, dva!
Raz!
- Otočíme to. - Dej to sem.
Cože?
Chtěli jsme to otočit přeci.
- Raz... Raz, dva, tři! - První!
Říkám ti, prober se už a drž to pořádně.
Tři! Tři!
Nech toho!
Nestačí to už? Já myslím, že už to je.
Provedl jsem něco?
- S kým teď jako mluvíš? - Raz, dva.
Koukni na její vlasy.
Nemůžu si tě k sobě přitáhnout!
- To na mě jako kříčíš? - Ale ne.
- Prober se už a dělej to pořádně! - Jsem utahaná.
A já snad ne?
- Co? - Bolí mě břicho, můžeme si dát pauzu?
- Jsi v pořádku? - V pohodě.
Rozbolelo mě břicho, protože ho moc přepínám. Začneme znova.
Jasně, dobře.
Co blbneš? Omlouvám se.
Dneska je tak krásně!
Šup!
Počkej.
- Počkej. - Co je?
- Mě to fakt bolí. - Poslouchej.
Hrabe ti? Omlouváme se.
Úplně mu hráblo. Prober se!
Jste v pořádku?
Zkusíme tu deku obrátit. Počkej.
Ten bláznivej magor.
Hele, co nám to děláte? Vidíme se poprvé v životě.
Co to do něj vjelo?
Prober se, ty blboune, co magoříš?
Nebuď taková před cizíma.
Páni, je lepší než vy dva dohromady.
Ta má sílu!
Je hustá jak blázen.
- Tak se mějte. - Děkujeme, vy taky.
- Omlouváme se. - I my.
Nic se nestalo.
Jak se nic nestalo?
Omlouvají se, měl bys taky.
Omlouvám se. Spokojená?
Tak běž.
Nashle. Neměli byste jít taky?
To jo.
Co je to s tebou?
Chlapi jsou nesmyslně posedlí svou pýchou.
A i když ví, že to přehánějí, stejně ve jménu pýchy dělají blbosti.
Taky mám něco,
čím jsem nezdravě posedlá.
To je BoA.
Ona vůbec nestárne. A jsme vlastně skoro stejně starý.
Jasně že nestárne! Ta kočka je moje první láska.
Aha, takže já jsem babča a ona je kočka?
Jo.
Kdo ví, co teď dělá moje první láska.
Najdi si ho.
Jak?
Dneska najdeš každýho na facebooku.
Fakt? Tak mi ho najdi!
Jak se jmenuje?
Ahn Dong Ho.
Srdce mi bije jak divý.
Počkej, asi jsem ho našel.
- Fakt? - Připravená?
Tadá!
To je on! Je to on! Je to on!
Strašně zestárnul. To už má tak velkou dceru?
Vidíš? Je to děsně snadný.
Jo, je to brnkačka. Dej to sem, podívám se.
Bože!
Ten jeho úsměv! Je pořád stejnej.
Tohle mě baví.
Hledáš dalšího? Kolik těch prvních lásek máš?
Tentokrát je to ženská. Na střední mi jedna holka dělala ze života peklo.
Říkala, že mám ksicht jak velryba a tak. Neskutečná pizda.
Ale jsem zvědavá, jak se tý kravce daří.
Cha Ye Rin.
Mám ji! No tý jo.
Sleduj ten pupek! Je z ní špekoun. Koukej!
Bože!
Má manžela,
ale děsně ošklivýho.
Ale ty seš můj roztomilouš.
Co děláš? Nech toho.
Dobře ti tak, ty mrcho.
Koho chci ještě vidět?
Mazec! Našla jsem kluka, co se mi líbil, když jsem chodívala do kostela.
Jmenoval se Kim Yo Han a teď je z něho mnich.
Budu mu říkat hezoun mnich.
Vypadni. Ježíš!
Joone, jak se jmenuje ta tvoje bejvalka?
Proč jako? Já nevím.
Tak jak?
Já nevím. Vystřel, ať se můžu vysrat.
To musím jít pryč? Prostě se vyser.
Co to máš s vlasama?
Udělala jsem si culíčky.
Líbí se ti to?
Vypadáš jak děcko. Utíkej chytit zajíca.
Najez se.
Jé, to je čínský kimčchi!
Ty máš rád čínský zelí?
Miluju ho!
Tos mi nemohl říct, když ho tak miluješ?
Jed jsem ho půl roku v kuse, začalo mi lézt krkem.
Půl roku...
Chystáš se někam?
Líbí se ti květovaný šaty?
Jo.
A růžová rtěnka?
Ujde.
Pustíme si nějakej film?
- Jasně! - Co třeba Světová válka Z?
Máš rád filmy se zombíkama?
Samozřejmě.
Ale ty je nemáš ráda, Man Goo.
Kámoši říkají, že je to dobrej film.
Rychlý selfíčko, než si s Young Joonem dáme jeho oblíbenej film.
Můj zelí milující miláček, miluju ty květovaný šaty, co mi koupil.
Konečně jsem viděla Světovou válku Z, nebála jsem se, když se mnou byl můj miláček. Miluju tě.
Kočko, stalo se něco?
O některých věcech je lepší nevědět, o minulosti třeba.
Vzpomínky, které musí vyblednout.
A stejně se nám tyhle věci nezvané občas přikradou do života
a udělají nám v něm totální binec.
Jasně, dobře.
Dobře, uvidíme se pak.
Na.
S kým se vykecáváš hned ráno?
To byla So Yeon, sejdeme se pak na Sae Heeině svatbě.
Sae Hee? Ona se vdává?
To nebyla ona, co zůstávala vždycky na ocet?
Je to ona, však si taky bere prvního chlapa, co klofla.
Tak to je dobrý. Co je zač ten její?
Je výzkumnej zaměstnanec v nějaký velký společnosti.
Tak to má holka štěstí.
- Půjdeš se mnou, že jo? - Kam?
Na tu svatbu.
Proč mi to říkáš až teď? Nemám čas.
Protože budeš dělat co?
Musím uvařit a odeslat tu novou nahrávku panu Kimovi.
Ani nemám společenský gatě, na takovou událost nemůžu jít jen tak.
Nemáš něco u vašich?
Tam mám mrtě gatí, ale všecky mi budou malý.
Přibral jsem, nedopnu je.
Ani je nepotřebuješ, dneska už můžeš jít na svatbu ležérně.
Nemůžu tam nakráčet v riflích a saku.
Máš přeci ty oblekový kalhoty, ty béžový.
A k tomu si vezmeš kabát.
A nemůžeš jít prostě sama?
Proč tam nechceš jít?
Ne že bych nechtěl jít,
ale nikoho tam nebudu znát, bude to trapný.
Moje kamarádky s sebou všude tahají manžele a já mám jít sama?
Nemůžou být korejský ženský trochu nezávislý?
Kamkoli jdou, potřebujou někoho s sebou.
Jako jo, ale o to tady nejde.
Jdeš teda, nebo co?
Říkám, že nemůžu.
Spíš nechceš.
Proč bych nechtěl?
Protože by se tě lidi mohli ptát, proč nejsme svoji.
A protože se nechceš potkat s mýma vdanýma kamarádkama.
Prostě je ti to nepříjemný.
To není tím, já tam prostě
nechci jít. Nemohla bys jít sama?
Proč seš vždycky takovej, když po tobě něco chci.
Prostě půjdeme na svatbu a pogratulujeme jim, tak co ti je?
Můžeme jim pogratulovat, ale
nebudu se tam cítit dobře.
- Proč? - Říkám, že je mi to nepříjemný.
Proč? Všechny moje kamarády přeci už znáš.
Ale připadám si mezi nima méněcennej.
Proč jsem to na něj takhle vyplivla?
Když na to vlastně není odpověď.
Kdykoli se mě na něco ptají, cítím se nesvůj.
Proč by ses cítil méněcennej, vždyť tě mají rádi.
Já vím, že jo, ale
oni jsou všichni vdaní a ženatí.
A těmhle lidem není hloupý se vyptávat, jako proč ještě nejsme svoji a
čím se živím.
A pro mě je tohle bezvýznamný plkání
fakt nepříjemný.
Hej, všichni si náhodou myslí, že je hustý, že jsi dabér.
Prostě oni mají svoje záležitosti a my zase svý.
Děláme snad něco špatnýho?
Prostě tam půjdeme a progratulujeme jim, proč s tím tolik naděláš?
Takže mám jít v tomhle?
Hodí se to?
Sluší ti to.
Nebude mi v tom vedro?
Do tohohle počasí se to moc nehodí.
Zůstanem doma a budem se dívat na telku.
A co ta svatba?
Nepůjdem tam.
Svlíkni si to. Dělej.
- Nechcu. - Ani ti to nesluší, dělej.
Já nechci, vypadám v tom dobře.
Proč čumíme na pořad o rybaření?
Jaký rybaření? To jsou zprávy.
Smějeme se, ale nic jsme nevyřešili
a v budoucnu ani nevyřešíme.
Společný život přináší i drobné zádrhely.
Třeba tenhle.
To ne,
ale takhle je to vždycky?
Ne, oholila jsem se, ale ony pořád rostou.
Jsou všude jak mor a jsou hrozně vidět.
Co s tím jako?
Hwan Jong je tady, musím jít.
Máš mít večerní vyučování, jsi tu dřív, než jsem čekala.
Dnešní vyučování je zrušené, co tu děláš, před zrcadlem?
Počkej, co je to za vůni?
Ty už jsi osprchovaná.
Jo.
Tak to si tu spolu můžeme rovnou lehnout.
Hned?
- Určitě jsi unavený. - Ne, nechce se mi spát.
Tak co...
Nemyslela jsem, že na to dneska hupsneme.
Já ti udělám pomyšlení.
Svlékneš si to,
- nebo mám já? - Hwan Jongu, počkej, já...
- Dostala jsem to. - Dostala?
Jo, dostala.
Díval jsem se.
Není to pravda.
Ale mám plodné dny.
Nakoupil jsem kondomy.
Aha, máš jich fakt hodně.
Počkej.
Svléknu se, vydrž.
Proč jsi tak strnulá?
- Dáme si odpolední siestu? - Ne, to ne.
Uvolni se trochu, jsi tak napjatá.
Pomůžu ti, raz, dva...
Seol Eun, máš docela sílu. No tak... Máš fakt sílu.
No tak, uvolni se. Máš vážně sílu, jsi silná.
To bolí! Bolí to.
Je ti můj dotyk nepříjemný?
Nebo se dotýkám citlivého místa?
Chtěla bych dneska zkusit něco nového.
- Něco nového? - Jo.
Chtěla bych,
Copak?
abys mě svázal.
Svaž mě.
Neřekl bych do tebe, že to máš ráda.
Musí to bolet, nebolí to?
Zjistila jsem o sobě něco nového.
V téhle chvíli je víc toho, co se musíme dozvědět, než toho, co víme.
Ale čím víc se toho dozvídáme,
tím víc se objevuje věcí, které si nemůžeme říct.
Věci, s kterýma nemůžeme jen tak vyrukovat.
Jako to máme my.
Kolik je?
To už je půl druhý?
Proč neodpovídá?
Už je tady.
Co blbne?
Jé, Jooník!
Co je s tebou, Man Goo?
- Seš opilá? - Jejda, Joone.
Boty! Sundej si boty, ženská.
Na děcko seš nějakej oprsklej.
- Sundáme ty boty. - Můj Jooníku.
S kýms byla?
Ty seš vopruz.
Co? Man Goo, stalo se něco?
- Proč ses tak opila? - Jooníku můj.
Mám ti donést vodu?
- Nechci. - Svlíknu tě a půjdeš spát.
Man Goo půjde spinkat, ano?
Zlobivej kluk!
- Co? - Kolik mi je?
- Je mi přes třicet. - No a?
- Co si o tom myslíš? - O tvým věku?
My dva jsme se potkali v březnu.
Třetího.
Popíjeli jsme v pivnici, pamatuješ?
A tehdy by mě to ani nenapadlo.
Že se my dva poznáme a jednou spolu takhle budeme žít.
Netušila jsem to.
Viď?
Neměli jsme tucha.
Znáš mou kámošku Duk Hwu, že?
Tu s roztomilým ksichtíkem z bohatý rodiny.
Ona prý,
že dvanáct let rozdíl a proč žiju s takovým děckem?
Že co mi chybí, že jsem si tě vzala domů a vydržuju si tě.
A že klidně můžeš zničehonic odejít a já zůstanu sama.
Fakt jsem neměla slov.
Můj Jooník je takovej hezounek.
Jenže víš co?
Já jim nakonec řekla, že bys mi nic takovýho neudělal.
I když je ten zmetek mlaďounkej, děsně dětinskej a chudej,
můj Joon,
má oči jenom pro mě.
Jenom já jsem pro něj ta nejkrásnější.
A zajímám ho jenom já.
Takže se mnou zůstane napořád
a vždycky bude milovat jenom mě.
Takhle jsem jim to řekla. Dobrý, co?
Nandalas jim to, Man Goo.
Dělá ti to starosti?
Neboj.
Půjdu se osprchovat.
No páni.
Já dokonce brečela.
Z fleku bych mohla bejt herečka.
Sežral mi to.
Hajzlík jeden,
jenže on je nejlepší a jedinej.
Ten můj sprateček.
Třicetiletá ženská a dvacetiletý mladíček.
Netuším, kdy náš příběh skončí,
ale právě teď
chci, aby se mnou zůstal navždycky.
Tak dlouho jsem byl sám,
že je pro mě hroznej nezvyk tu někoho mít.
Žijeme spolu krátce a hranice mezi laškováním a seriózností je hrozně tenká.
Co ten oblek?
Zítra mám pohovor, musím si ho vyzkoušet.
Tak to hodně štěstí!
Ukaž,
takhle si to neuvážeš ani do Vánoc.
Já to zvládnu.
Nenecháš mě to udělat, i když to sám očividně neumíš?
Udělám ti to.
Takhle si to neuvážeš ani do Vánoc.
Zvládnu to.
Nenecháš mě to udělat, i když to sám očividně neumíš?
Udělám ti to.
Říkám, že-
Co děláš?
Takhle zblízka vypadáš nějak mdle.
Ten hřebík mě tam štval už od chvíle, co jsem tady.
Konečně je pryč.
Tys ho zatloukl holou rukou?
Moje ruce jsou silnější, než se zdají.
Koukni, ani škrábnutí, viď?
Počkej!
Zahráváš si se mnou?
O čem to mluvíš?
Možná ten mdlej nejsem já.
Možná to fakt nejsem já.
Na začátku vztahu, se lidi míněj pro toho druhýho rozkrájet.
Ale to se časem mění, jak si na sebe zvyknou.
Do Si, spíš?
Rád bych.
Takže nespíš.
Na to ti kašlu.
Já nemůžu usnout.
Mám na něco děsnou chuť.
Že seš zvědavej na co?
Musím bejt?
Teď už seš.
Je mi to u zádele.
Dala bych si jogurt.
Žádnej nemáme.
V sámošce ho mají. Že mi ho zajdeš koupit, viď?
Jsem utahanej, nikam se mi nechce.
Nejsem snad tvoje milovaná?
Říkám, že bez jogurtu neusnu, nedopřeješ mi ho?
Tvůj milovanej umírá únavou,
nedopřeješ mu spánek?
Jiní partneři prý vstanou a seženou přítelkyni, co si zamane, když chce.
Vždyť ty jsi vzhůru.
Hodláš se se mnou hádat?
Lepší než jít pro jogurt.
Takže takhle uprostřed noci
si pro něj mám jít sama?
Ne že bych pro něj nechtěl jít,
ale aspoň neztloustneš.
Vždyť jíš jenom jahodovej, co je nejvíc tučnej.
Takže nejdeš?
Neříkám, že nechci, ale nemůžu.
Vždyť máme večerku před barákem.
Nešel bych, ani kdybysme ji měli v bytě.
To je fakt nefér.
Co je na tom nefér?
Tak já chci něco na oplátku.
Masáž.
Proč po mně chceš masáž, když máš spát?
Jsem celej ztuhlej, že se pomalu nemůžu hýbat.
Aby to bylo fér, mělo by to bejt něco za něco.
Nechci. Na to ti kašlu.
Když nechceš, tak proč mě o to prosíš?
To myslíš vážně?
Fakt už.
Tak jo, fajn. Nechoď si.
Dej si.
Mám jahodovej.
Doo Ri!
A to jsem si zašel, protože tady jahodovej neměli.
Život je série rozhodnutí.
Kolika z nich asi budu litovat?
To netuším, ale jedna věc je jistá. Volíme si cestu, po které kráčíme.
I když naše rozhodnutí ne vždy přinese odpověď na každou otázku,
aspoň na to nejsme sami. Jsme dva.
A ten společný čas je prostě krásný.
The Lover 03 Naše šťastné začátky. The And